Még a nyáron írtam lelkesen Herbert Blomstedt Mozart- és Vořišek-lemezéről, melyen két D-dúr szimfónia hallható, a híresebbik szerzőtől a Prágai. Most egy dupla CD-n megjelent a folytatás, Mozart három utolsó szimfóniájával. Az összkép nagyon hasonló: izgalmas, jó előadásokat hallhatunk, de a kedvencem a Prágai marad.
Mozartnak minden szimfóniája egyéniség, nemcsak a szerző, azaz a zene szempontjából, hanem az előadóéból is. Ha például a Prágai szimfóniánál Brittent, Karajant emlegettem, a Jupiternél eszembe nem jutna, ott Jochumot említeném, a g-moll esetében pedig Dorátit. Vannak persze olyan Mozart-előadók, akikre mindig érdemes figyelni, például Bruno Walter, aki épp attól jobb, mint bárki, mert nem egyformán adja elő a műveket.
Blomstedt előadói stílusa viszont mindegyik művön tetten érhető, de nem egyformán illik mindegyikhez.
Ha nem olyan régi karmesterekhez hasonlítjuk, mint az említettek, akkor Fischer Ádám jut eszembe, akinek a Mozart-összkiadása egységesebb, mint a Haydnja (rövidebb időn belül is jött létre, és úgy tűnik, jobb zenekarral is), és bátran ajánlanám mint összkiadást – de abban is vannak telibb-találatok, ott is épp a „nagy” szimfóniákkal vagyok itt-ott elégedetlen (ott a korábbi művekhez jobban illenek a régizenés allűrök, melyek épp a „nagyoknál” zavarnak). A régi és újabb nagy elődök, előadói iskolák ismerete érezhető Fischeren és Blomstedten is, kettejük stílusa mégis különbözik, mindketten egyéniségek, és kétségkívül Blomstedt a konzervatívabb, nála van kevesebb az újból (vagyis a régizenéből), több a századközepi nagyokból.
Blomstedtől legkevésbé a K. 543-as Esz-dúr szimfónia tetszik. Bár legendásan toleráns és pluralista vagyok a különféle interpretációkkal általában, ennél a műnél nehezen viselem a gyors Adagio bevezetőt (ahogy a tingli-tangli Varázsfuvolákat is). A tempó ugyan nem esztétikai kategória, de egyszerűen súlytalanná válik a zene, ami éles ellentétben van a hangszereléssel. Az egész előadásban iszonyúan sok a réz és a timpani, amitől lehetne „klassz” a produkció, de valahogy az egész nem szerves (miközben a hasonló felfogás – ahogy megírtam – tökéletesen passzol a Prágaihoz).
A második tételben hallható először Blomstedt másik stílusjegye: a síró fafúvók. A kotta Blomstedtet igazolja, mégis szétszól a zenekar ettől az arányeltolástól. A legjobban a menüetthez illik az előadás (és általában: mindhárom szimfóniában a menüett a legjobb), a trióban nemcsak a második fafúvós szólamok, hanem a szekund-brácsa-mellékszólamok is a szokásosnál hallhatóbban vannak jelen, és ez izgalmasan hat, mondhatnám: ennek a zenének a lényegét ragadja meg. A negyedik tételre viszont belefáradunk a puffogásba és a trombitálásba.
A teljesen más hangszerelésű „nagy” g-moll szimfónia (K. 550) jellegzetessége, hogy a hangkép a basszus irányába tolódik el, és ettől puha, vastag párna kerül a hegedűk alá. Az első tétel kidolgozásában aztán megjelenik az Esz-dúr szimfóniánál is említett sípolás, de ebben a műben ez organikusan hat. Nagyon szép a lassú tétel, a menüettben itt is sok az ellenpont (viszont ez sokszor a szépség rovására megy). A legegyénibb a zárótétel, ahol a kidolgozási részben a fúvók hosszú, kitartott hangjai, melyek a szokásosnál jobban jelen vannak (ld. sípolás), értelmet nyernek: ez a Jupiter fúgatémáját idézi. Lám, ezen a művön nőttem fel, de ezt a művek közti összefüggést eddig nem vettem észre –
Blomstedt újat tud mondani, ami mindenképp nagy szó.
A második korongon csak a Jupiter található, Blomstedt a kor követelményeinek megfelelően mindent megismétel, ezzel együtt mondjuk egy másik Vořišek vagy hasonlóan kevésbé ismert szerző elfért volna ezen a 38 perces korongon – már aki onnan hallgat ma zenét. A Blomstedt-stílus ehhez a műhöz illik leginkább, erőteljes, színes, polifón felfogásával, egyedül az ismét gyorsra sikeredett lassú tételt nem érzem kellően operainak, a földön járnak, nem emelkednek el az ária körmondatai.
A remek menüett után jön a fugato, mely mindig a legkritikusabb tétel (ezen még Walter is elvérzik, egy 1945-ös New York-i felvétel kivételével – az viszont alighanem a legeslegjobb, már ha létezik ilyesmi), ám Blomstedtéhez hasonlóan kiválót az elmúlt harminc év terméséből nem hallottam. Ezzel együtt – a régi nagyokkal összevetve – itt is hiányolom azt, amit a második tételben és másutt is: a tételek egészének nagy íveit, építkezését – hogy a zene tart valahonnan valahová, és dinamikailag akkor is van hova kinyílnia, ha már azelőtt is nagyot szólt. Ezt azonban alighanem a teljes mai előadói iskola feláldozta a részletek oltárán.
Blomstedt Mozartjait mindennel együtt jó szívvel tudom ajánlani, és persze ne feledjük, hogy egy kilencvenöt esztendős ifjú áll a dobogón. Várjuk hát a folytatást.